Kilencedik mese:
                                                Virtuális Valóság

– Mire való ez az egész teremtett világ, ha annyi szenvedés és nyomorúság jár vele együtt? Miért kell elválnunk Istentől, hogy újra egyesüljünk vele? Nem egyszerűbb volna el sem válni? És végül is meddig terjed a Gömb, saját világunk gömbje? Hol van a vége, és hol kezdődik egy másik? Vagy legalább azt mondd meg, hogy mi a valóság és mi az álom ebben a mesében? Hol van a határ a kettő között?
–  És ha azt mondom, hogy nincs határ? 
–  Az lehetetlen! Határnak lennie kell!
–  Talán van. De hol találod meg?
–  Valahol meg kell húzni!
–	Próbáld meg. Figyelj!
*          *          *          *          *          *          *          *          *
Volt egy barátom, aki nagyon szeretett játszani. Naphosszat ott ült a számítógép képernyője előtt, és csak játszott, játszott. Klikk-klikk…Klikk-klikk…A képernyőn megjelenő varázslatos világ egészen a hatása alá vonta minden figyelmét. Esőtől csepegő, hajladozó pálmafák alatt kellett haladjon egy láthatatlan, de jól behatárolt hely felé, ahol foglyok várták hogy kiszabadítsa őket. A kis nyilacskák folyamatosan mutatták, hogy merre van a cél. Eltévedni nem lehetett hát, de az őserdőben rengeteg veszély leselkedett rá, és sohasem tudhatta melyik lesz a következő. Vadállatok ólálkodtak a fák között, veszélyes hüllők tekeredtek az ágakon, és rejtett csapdák lestek rá az úton. És akkor még nem is beszéltem az ellenséges harcosokról.
Óvatosan haladt hát, összpontosított figyelemmel. Elméje minden rezdülésével az utat követte, az árulkodó jeleket a földön és a fák között. Annyira, hogy már szinte – vagy valóban? – érezte is az esőcseppeket ahogy végigfutnak a bőrén, az átnedvesedett ruha súlyát, a páradús levegőt, az őserdő fojtogató szagát. Ág reccsent a talpa alatt, a nedves talajon elcsúszott az órmótlan katonai csizma és térdre esett. Éles fájdalom hasított a lábába. Riadtan nézett körül. A számítógép billentyűzete után kapott – volna – de az nem volt sehol. És a nyilak sem voltak, és egyáltalán semmi a régi világból. Csak ez az új, maga a Játék. Nedves levelek amik a testéhez csapódtak, és sáros, keskeny csapás ami…hova is vezet?… Foglyok?…De ki törődik most ezzel? – „Uramisten! Szabadítsatok ki! Beleestem a saját játékomba! De hát ez teljes képtelenség! Nem maradhatok itt!”
Körülnézett menekülési útvonalat keresve, de csak ez az egy út kanyarodott a nagy semmibe a lába előtt. Egy rekedt hangú papagály, mintha kinevette volna: krrr-krrr, kerregett a feje felett.
Feltápászkodott és tovább ment. – „El kell jutnom a foglyokig!” – gondolta az utolsó elhaló reménnyel a lelkében. – „Ott talán megmondják hogyan juthatok ki innen” – bíztatta magát, de igazából nem túl nagy lelkesedéssel. A baj csak az volt, hogy már nem tudott figyelni. Nem harcos volt már, csak egy eltévedt kisgyermek, aki riadtan keresi az otthon biztonságot adó melegét, de hiába. Ez lett a veszte. Az ösvényen ott leselkedett rá a csapda, és már nem volt menekvés. A játék véget ért….
De a program élt tovább. És a lehetőségek tárháza újra kitárult. Ugyanazon őserdő egy kis kunyhójában felsírt egy gyermek. Az egész törzs örült. Fiú született. Új harcos, mely új erőt és hatalmat ad a törzsnek. Tüzek gyúltak és a benszülöttek rituális örömtáncot jártak a tűz körül.
És a gyermek felcseperedett. Nemsokára egészen jól bánt már az íjjal és a nyíllal. Meg tudta különböztetni az állatok lábnyomait, tudott olvasni a felhőből és a szélből, a vad patak fodrozódó hullámaiból és az apró bogarak vándorlásaiból. Megismerte a növények rejtelmeit, a gyógyhatásuakat és a mérgezőket. És nemsokára megismerte a szív vadító dobbanásait is.
Vadvirágnak hívták a lányt. Hosszú fekete haja táncot járt a szélben, és lábai csak apró, könnyű nyomokat hagytak a homokban, amikor fürödni ment. Egy párszor megleste őt, és irigységgel és vágyakozással telve nézte a patak fodrozódó hullámait, melyek gáttalanul és szemérmetlenül ölelhették át a testét. Közeledni próbált, de sutának és esetlennek érezte magát. De Vadvirág ránevetett, és azontúl könnyűvé és egyszerűvé vált minden. Ő lett a felesége.
Évek múltak. És ahogy sokasodtak a testén a harcokban kapott sebek, úgy nőtt a törzsben a tekintélye. Nemsokára ő lett a törzsfőnök. És talán ha meg tudta volna fogalmazni ezt, vagy ha egyáltalán érdemesnek tartja, hogy ilyen fölösleges dolgokkal foglalkozzon, bizonyára boldognak mondta volna magát. A világ tökéletesnek tűnt. S hogy az őserdő határain túl mi van? Kit érdekelt ez addíg, amíg itt bent megkapott mindent amire vágyott?!
De egy napon ennek az álomvilágnak is vége szakadt. Vadászatból tértek vissza éppen, – de már nem volt akivel megosszák a zsákmányt. A falu felperzselve állt, az ellenséges törzs által kifosztva, asszonyaik pedig akik nem tudtak elfutni és fogságba sem estek, ott hevertek a kunyhók között, vagy bent a kunyhókban élettelenül. Vadvirág is közöttük volt.
Eszeveszett dühöt és fájdalmat érzett. Bosszút esküdött és harcosai élén elindult az ellenséges törzsek táborai felé. Esőtől csepegő, hajladozó pálmafák alatt haladtak egy láthatatlan, de jól behatárolt hely felé, ahol az elfogott asszonyok várták, hogy kiszabadítsák őket. Nem kellettek útjelző nyilacskák. Az őserdő fiai a legkissebbik jelből is ki tudták olvasni, hogy merre van a cél. Nemsokára utól is érték őket. Pokoli küzdelem kezdődött. Nyilakkal, dárdákkal és puszta kézzel. A törzs az életéért küzdött. És győzött.
De keserű volt a győzelem. Sok harcosuk odaveszett és asszonyaik közül is sokan. A törzsfőnök pedig soha nem tért vissza népe körébe. Elvonult a hegyekbe és ott élte életét egyedül, magányosan, várva az utolsó harcot amelyben el kell buknia. Végül az is elérkezett. Az öreg törzsfőnök, ki annyi győztes csatát vívott, a tél első lehelletére lehullott az élet fájáról, mint egy elsárgult falevél.
A játék véget ért. A szerepek visszavonódtak. Először a forma, utána a belső késztetések, amik megszületni, az életbe beletanulni, szeretni, akarni, harcolni, birtokolni és legvégül meghalni hívták. Mind egy-egy program az alkotó kezéből a számítógép matematikai képleteiben. Mind egy-egy álom lelke mélységeiben. Mind egy-egy szféra az ég magasságaiban. És miután levette magáról a földi formát, a holdi változékonyságot, a merkúri ravaszságot, a Vénusz bujaságát, a Nap fennhéjázó önteltségét, a Mars diktálta vakmerőséget, a Jupiter gazdagság utáni vágyát, a Szaturnusz ártani akaró hamisságát, nem maradt semmije csak az, amit önmaga alkotott önmagában. S távolról fölsejlett benne újra az a világ ahonnan indult egyszer, s ahova minden vágya volt visszatérni. Az alkotóé, aki a kompjúter billentyűzete előtt ül és megálmodja a csillagokat.
És újra elindult. Magára véve a késztetések és formák világát. Visszatért, hogy megkeresse az utat visszafelé.
A játék a régi. Még minden ugyanaz. A díszlet mit sem változott. De a tudás, ami a lelkében égett már egészen más utakra vitte. Nem vezetett nagy harcokat, nem kereste a hatalmat, nem vágyott semmit birtokolni, s nem ragadta el a szerelem utáni vad sóvárgás sem. Mindezek már mind végigjátszott, kitanult játékok voltak csupán, amit semmi értelme nem volt újra játszani. 
Hanem elindult fel a hegyekbe az öreg bölcshöz, aki tudta a titkait az időnek és a térnek, a boldogságnak és a boldogtalanságnak. Ismerte az illúzión túli valóságot, s a Valóságban gyökeredző Igazságot: a Programot és az Alkotót.
– Vezess engem Bölcs Ember! – szólította meg. – Ez a világ fájdalmakkal és csalódásokkal van tele. Én nem ide való vagyok. Úgy érzem mintha eltévedtem volna. Mint aki csapdába esett és nem találja a kiutat. Segíts nekem, hogy megszabaduljak.
–  Igen, csapdába estél. És a csapda az volt, hogy beleszerettél önnön álmaidba.
– Illúziót teremtettél és részesévé váltál. Szereplője lettél saját drámádnak. Mert drámát álmodtál. Harcokat és győzelmeket. De ahol győzelem van és öröm, ott veszteség is és fájdalom. Ha vígjátékot álmodtál volna, most nevetnél. De ahol nevetés van, ott van a sírás is. És amikor kitanulnád a kacagás és a könny minden árnyalatát, onnan is menekülni akarnál, mert már az sem elégítene ki. A játék arra való, hogy tanuj belőle.                            
–  De hogyan léphetném át a határait?                                                                   
–  Minden valóság gondolatból lesz. Első a Teremtő Idea. Az Isten kigondolja a tengert. Ez még formátlan. Olyan mint az Álom. Utána nevet ad neki. A gondolat formát ölt. Olyan mint az Ige. Aztán megvalósítja. Ez már a Tett. A Valóság végső formája. És az Alkotó vágyat érez, hogy megtapasztalja saját alkotását, a tenger sós hullámainak érintését. Ezért elméjéből szikrákat küld oda. Minket. És a tenger símogat és lágyan körbeölel. És háborog, és csapkod,  és hullámai az egeket ostromolják. És elnyeli Isten elméjének szikráit. Magába zárja saját Teremtőjét. Így teljes a mű. – De a tenger mégis csak Gondolat. Hiszen abból lett. Ezért Valóság volta csak illúzió.                                                                                                                                    
Ha rájössz erre uralkodni fogsz rajta újra. A tenger hullámai elcsitulnak, s a szelek arra visznek amerre te akarod. Hiszen te vagy aki megálmodta őket, a vihart éppúgy mint a fodrozódó hullámokat. Hiszen te vagy Isten elméjének szikrája. Ha rájössz erre, felismered a nevét, a szót amin nevezted egykor. És a tenger újra Igévé válik. Ha rájössz erre, megtalálod a Gondolatot, amiből teremtetett. És megszabadulsz.
Az út tehát nyitott. Csak végig kell rajta menned. Előre éppúgy, mint visszafelé. Visszafelé a benned lévő Istenig. Mert az út benned van és nem körülötted. Ez az első amit fel kell ismerj. Koncentrálj a Világ benned felmerülő képére, és ne arra amit magad körül látsz, mert az ennek a világnak csak a kivetülése, és nem az eredete. 
A Bölcs mosolygott és helyet mutatott maga mellett az árnyékot adó fa alatt. És az utazás elkezdődött.                                                                                                            
Először csak nyomkban villant fel a múlt. Egy-egy emlék. A program egy-egy részlete. Aztán lassan összeállt a kép. A keret és benne minden lehetséges lépés, a játék kezdetétől egészen a végéig. A korlátozott szabadság fantasztikus rendszere. Ahol milliót léphetsz, és minden lépésed millió új lehetőséget teremt, de a millió egyediket, ami kívül esik a játékon már nem teheted meg. Életprogram vagy sors, melyből kihozhatod a maximumot, de elbukhatsz a minimum szintjén. Attól függ, hogyan játszod.                    
És  a gép előtt ott ül a Nagy Programozó, aki megálmodja a rendszereket és megteremti az összes lehetséges lehetőséget benne. Az Igét, amely Valósággá válik. A Valóságot, mely mégis csak Illúzió…Vagy mindkettő?…Vagy egyik sem?!                           
Ott ült a gép előtt, és mintha álomból ébredt volna. A játék véget ért. A foglyok kiszabadultak.
Sikerült?…De mi?…Túllépni a valóság küszöbét és alámerülni egy pár percre egy Virtuális Világba, vagy…?
Körülnézett a szobában és furcsa sejtelmek támadtak fel a lelkében. – De mi van, ha a Játék csak most kezdődik?