Nyolcadik mese:
                                                  A Tökéletes Világ

–  Végül is, nem olyan szörnyű ez a világ, amíg nevetni lehet benne. – mondta a Rózsa jókedvűen, miközben tovább bandukoltak az úton.
 –  Ez a világ tökéletes! – mosolygott a Kis Herceg.
–  Tökéletes? És ezt éppen te mondod? Te, aki olyan hévvel ostorozza az emberi együgyűséget?
– Együgyűség, vakság, félelem, mindez nem más csak tudatlanság. Tudatlanság a Nagy Ismeretlennel szemben, ami kívül esik saját világunk gömbbe zárt valóságán. Vagyis amíg nem látunk túl egyéni létünk határain, addig csak féligazságokat érzékelünk, és ebből kifolyólag egyfolytában botladozunk és tévedünk, és örökösen hibákat vétünk.
 –  Már megint nem értelek!
 –  Akkor megint mesélek.
 *          *          *          *          *          *          *          *          *
–  Képzeljetek el egy tökéletes világot! – Mondta a Nagy Varázsló, és széttárta karjait. Szemében a tűz keveredett a sokat megélt lélek mélyenszántó bölcsességével, ahogy a tanítványaira nézett.                                                        
– Itt ez a kristálygömb. Homogén, átlátszó és tiszta. Azt gondolhatnátok, hogy üres. De ez csak látszat. Ez a kristálygömb maga a világ. Benne van minden ami csak volt, van, és lehet valaha is. Csak a teremtő képzeletre vár, hogy megnyílvánulhasson.
Az egyik tanítványa felé intett.
– Gyere Álmodó, és képzelj bele egy világot! A Gömb reád vár. Töltsd meg!                                                                                                                      
– Álmodó előre lépett. Két kezét rátette a Gömbre. Egy kissé elgondolkodott, aztán elmosolyodott. A Gömb lassan elkezdett megtelni fénnyel. Megjelent a Föld, az Ég, a Tenger. Az első virágok, színes szárnyú lepkék, erdők és hegyek. Szellő söpört végig a tájon, eső áztatta a füves réteket meg a sűrű lombú fákat. Völgyek és dombok rejtekeiből különböző állatok bújtak elő. Békések, szelídek, harciasak és vadászni vágyók. Madarak röppentek fel az égre, énekük megtöltötte az erdő néma csendjét. Lent a völgyben egy csörgedező patak partján egy emberpár üldögélt. Bámulták a naplementét és közben apró bogyókat ettek.
Napok jöttek és éjszakák mentek. Fény után árnyék és árnyék után fény következett. Mint egy csodálatos színjáték, melynek sem eleje sem vége nincs. És közben nem változott semmi. Emberek jöttek, éltek, esténként a naplementét bámulták, reggel pedig a hajnalt. Napközben bogyókat és más ehető növényeket gyűjtögettek, aztán megszűntek, és senki sem vette észre a hiányukat. A világ változatlanul forgott saját tengelye körül.
Álmodó a többiekre nézett, de szemükből látta, hogy az eredmény nem nyerte meg a tetszésüket.
– A Világod halott – szólt a Nagy Varázsló. – Szép, mint egy színes kép, de legbelül üres. Az Idő itt hiába telik és fordul vissza önmagába, terméketlen marad. Valami hiányzik belőle. – A másik tanítványa felé intett. – Gyere Alkotó! Mutasd meg mi az.                                                                                    
Alkotó előre lépett. Csukott tenyerét kinyitotta. Egy mag volt benne. Mindennek az eszenciája és a lényege, a kezdete és a végeredménye.
Kezét kinyújtotta és a magot beleejtette a Kristálygömbbe. Egy percre felkavarodott benne minden. Új világrend érkezett. Ettől kezdve a növények magból keltek ki és nőttek fel, és mindegyik emlékezett az eredetére. Mikor megnőttek gyümölcsöket teremtek, friss és új magokkal szórták tele a világot. Az emberek egymásra néztek. A nő észrevette a férfit és a férfi a nőt. Megjelent a szerelem. A gyermekek ebből a szerelemből születtek, apa és anya által. Ismerték az őseiket és számon tartották a történelmüket. Emlékeztek a múltra és elkezdtek gondolkodni a jövőn. Honnan jöttek és merre tartanak? Megjelent a Világegyetem legizgalmasabb kérdése: a Miért? Miért születtünk? Miért élünk? Mi a célja mindennek? Mi az értelme?
Elkezdték keresni az Alkotót. Voltak akik nem is foglalkoztak semmi mással, csak ezzel. Leültek egy fa alá és naphosszat meditáltak. Mások fényes templomokat emeltek és különböző szertartásokon keresztül próbáltak összekapcsolódni Vele.
És a világ békésen ringott bölcsőjén. Nem voltak ellentétek, hiszen mindenki ugyanazt kereste és ugyanarra vágyott. Fény után árnyék, és árnyék után fény következett. Az emberek születtek, éltek, gondolkoztak, és kutattak az igazság után. Aztán meghaltak. A világ pedig forgott önmaga tengelye körül tovább.
Alkotó a többiekre nézett a Kristálygömb fölött. Várta a választ.
– Aki elválasztotta az éjszakát a nappaltól, a szárazföldet a tengerektől, a férfit a nőtől, az Istent az embertől, annak tudnia kell, hogy semmit nem kapcsolhatunk össze, amit széjjel nem választottunk, – mondta a Nagy Varázsló. – Az emberek hiába keresnek minket, mert nem élték át a tőlünk való elszakadást, és így nem is fognak megtalálni soha. A Világod nem tökéletes. Mert a gondolatot követi a szó. De ha a szót nem követik tettek, a világ csak üres ígéret marad. Most te következel Teremtő, – intett a harmadik tanítványa felé. – Tedd meg amit meg kell tenned!
Teremtő előre lépett.  A kezében ahogy kinyitotta, megcsillant egy könnycsepp. Végiggördült a tenyerén és belehullott a Kristálygömbbe. És az emberek megtanultak sírni. A szerelmesek könnyeztek amikor el kellett válniuk. Az anya fájdalommal szülte gyermekét. A halottakat pedig keserű könnyekkel kísérték utolsó útjukra. Az emberek vádlóan néztek fel az égre, és megélték az Istentől való elszakadás fájdalmát. És ha nem bíztak már az Istenben, egyre kevésbé törődtek az erkölcsel és az egymás iránti tisztelettel.
Megjelent a gyűlölet, a viszálykodás, a háború. A betegség és az öregség. És a fájdalom csak egyre nőtt.
De minden szenvedés, kétség és nyomorúság közepette jött egy ember, ki végigélt mindent amit csak végigélhetett: a születés kínját, az élet gyötrelmeit, a szenvedély végleteit, az Istentől való elszakadást és a nélküle való létet. A kiúttalanságot. És nem nyugodott bele. Elindult megkeresni a Választ, a Hiányt, az Igazságot. És félúton találkozott a Teremtővel. Egymásra mosolyogtak és minden megvilágosodott. Nincs halál, csak feltámadás van. Nincs büntetés, csak könyörület. Nincs elválás, csak találkozás.
A Nagy Varázsló széttárta karjait:
– Íme, a Tökéletes Világ! – szólt, és boldogan nézett maga köré. Mellette tanítványai: Álmodó, Alkotó és Teremtő. Ők is mosolyogtak. Körülöttük pedig az egész Teremtett Világ. A Kristálygömb, mely nemcsak Gondolat, fantázia többé, és nem csak Szó, üres ígéret, hanem maga a Megvalósult Álom, hiszen Isten és Ember találkozott benne.