Ötödik mese:
                                                  Jelentés a Földröl

A Rózsa értetlenkedve rázogatta szirmait:
–   Nem értem! Szerinted a boldogság csak elhatározás kérdése?
– Nem. A boldogság Harmónia. Csak akkor lehetsz az, ha harmóniában élsz önmagaddal és a világgal. Hiába van milliónyi kincsed, hiába érsz el mindent amire vágysz. Az elégedetlenség itt legbelül mindig mardosni fog. Mindig új utakra visz, mindig más célok felé hajszol. És amíg csillogó délibábját kergeted elfogy a lábad alatt az út, elfásul a lelked, és egyszer csak rájössz, nincs már miért, kiért, hová.
–   Mi a megoldás? 
–   Talán meg kéne tanulni élni.
–   És ez olyan nehéz?
– Egy ilyen disszonáns világban megtalálni a harmóniát?…Elég nehéz. És minél jobb a hallásod, minél érzékenyebb vagy, annál nehezebb. Kell egy bizonyos fokú szabadság és bátorság, hogy ne úgy énekelj ahogy a többi, hanem találd meg a szíved dallamát. Persze minél kevesebb a féltenivalód ez annál könnyebb. A koldusnak sikerült, mert neki nem volt semmije amit féltsen, semmi amihez ragaszkodott volna.
–    A szegény enberek akkor mind boldogok?
–  Nemcsak a pénz az egyetlen amit félteni lehet. A legerősebb félelem a halálfélelem, amely leginkább megköt és lebénít. De ragaszkodhatsz a másik ember szeretetéhez vagy birtoklásához, a hatalomhoz, vagy akár saját rögeszméidhez is. Minden tapadás görcsössé tesz és függővé. A harmónia pedig maga a szabadság. Az, ami a lelked leglényege. Ha rátalálsz egyszer megtudod, hogy minden a tiéd annélkül, hogy akármit is birtokolnál, – és hogy nincs mit elveszítsél, csak illúziókat. Tiéd lehet a világ minden fénye és gazdagsága és hatalma, – ha tudod hogy mindez csupán időleges és nem ragaszkodsz semmihez sem – szabad vagy. Persze ez nem könnyű. És minél több minden felett rendelkezel, annál nehezebb.
–  Ahogy hallgatlak, arra gondoltam, hogy miért nem lehet ahelyett a csomó fölösleges adat helyett, amit az iskolában a gyerekek fejébe tömnek ezt tanítani? Mondjuk lenne egy olyan tantárgy, hogy „Életművészet”.
–   És ki tanítaná?
–   Vannak olyan értelmes lények más bolygókon, akik már túljutottak ezen a válságon és megtalálták az igazi értékeket, amire a társadalmukat felépítették. Ők miért nem segítenek?
–   Próbáltál már süketeknek énekelni?
–   Azt mondod, ők igen? Tehát jártak már itt? Elmeséled?
–   El.                                                                                                                                   
*          *          *          *          *          *          *          *          *          
A csillagok között vándorolva, sok fényévnyire mindentől ami eleven szín, szag, szellő és frissítő zápor, bizony nagy dolog megpillantani egy kék bolygót, melynek felszíne csupa élet. Ezt érezte Anu és Ea is, meg a többiek, akik sok-sok fényévnyi távolságot tettek meg azért, hogy megérkezzenek ide, egy élő bolygóra, aminek neve: Föld.
Alig várták hogy leszállhassanak körülnézni. Régen jártak itt. Még amikor az első magvakat elvetették. És nagyon kíváncsiak voltak, hogy mi kelt ki belőle. Milyen világ és milyen élet? Meg hát, hogy van-e értelmes élet, partner akivel beszélgetni lehet?
Ahogy közelebb értek és érzékeny műszereikkel elkezdték pásztázni a Föld felszínét, rögtön meg is állapították, hogy a fajok sokfélesége között létezik egy, amelyik egészen különös. Technikailag bizonyos fejlettségi szintet ért el, közösségben él, és a legtöbb egyed városokban lakik. Úgy látszik nagyon szerethetik egymást, mert városaik eléggé zsúfoltak, – állapították meg bizonyos tanakodás után. Az egyik ilyen hatalmas városba le is küldték Anut és Eát, akik a legjobban hasonlítottak a különös lényekre.
A város valóban eléggé zsúfolt volt. Kellett egy kis idő amíg Anu és Ea megszokta a nagy zajt és a tülekedést. Itt mindenki sietett valahová.Vagy gyalog vagy bizonyos szerkentyűkkel. De a legkülönösebb az volt, hogy amíg majd fellökték egymást, mégis úgy látszott, mintha észre sem vennék, hogy a másik létezik. Anu és Ea azon kuncogott magában, hogyha nem lennének ennyire hasonlóak, itt bizonyára akkor sem venné észre senki, hogy idegenek.
De nem volt idejük sokat mulatni ezen, mert egy hatalmas épülethez értek, ahol a tömeg szinte magával rántotta őket. Mindenki befele igyekezett. Annyit sikerült megtudniuk, hogy valami vetélkedő lesz. Egy nagy teremben, egy kötéllel elkerített részen meg is jelent nemsokára két lény, akik iszonyatos erővel elkezdték püfölni egymást. Mindezt egy harmadik felügyelte. A tömeg közben fütyölt és kurjongatott. A hangulat egyre feljebb hágott. Végül az egyik a két vetélkedő fél közül ott maradt a földön. Erre a füttykoncert még élesebb lett. Valami nem tetszett a közönségnek mert egymást kezdték lökdösni és cibálni. A vetélkedő teremnyi méretet öltött. Először még csoportok támadtak egymásra, aztán már nem lehetett tudni, hogy ki kivel és ki ellen van. A lények egy része menekülni akart, de nem sok sikerrel. A vége az lett, hogy egymást taposták, ütötték, verték ahol érték. Anu és Ea minden ügyességüket latba kellett vessék, hogy el tudjanak menekülni. Az épület előtt még visszafordultak és lejegyezték az üzenetet ami a kapu fölé volt kiírva: SPORTPALOTA. „No ez az a hely ahova nem jövünk többet” – mondta Anu, és Ea helyeslően bólogatott.
De hát fel kellett deríteniük a várost és a bennük lakók életét, így hát tovább mentek. A következő épület ami előtt megálltak is elég érdekesnek ígérkezett. Dekódolták a bejárat fölötti írást: BÖRZE = Javak adás-vétele. „Na ezt meg kell nézzük” – mondták és beléptek. Itt is nagy tömeg volt. Monitorokon számok villogtak, a lények folyamatosan beszéltek, legtöbbjük a füléhez egy dobozt szorongatva járt-kelt, karok lendültek a levegőbe, de hogy ki kihez beszélt azt nemigen lehetett megállapítani. Egy fekete öltönyös, nyakkendős férfi a falhoz dőlve állt és sírt. Ea megfogalmazott egy mondatot a dekódolóval, és megkérdezte az egyik arra járót, hogy mi történhetett a férfivel. Az egyészen furcsán és csodálkozva nézett vissza rá:
–  Mi történt? Hát elvesztette mindenét. – Aztán vállat vont és elment. Ea döbbenten állt és nézte a férfit, amint lassan kivánszorgott az ajtón és eltünt a város mindent elemésztő gyomrában, a tömegben amely úgy nyelte magába, hogy észre sem vette.
–  Micsoda város! Micsoda lények! – csóválta a fejét Ea és utánament hogy megkeresse, de már nem tudta megtalálni.                                                                                   
–   Hagyd, – mondta Anu, – hiszen vannak még annyian, és akik bent maradtak az adó-vevő teremben sem sokkal boldogabbak.                                                                                          
–  De hát mi alapján adnak-vesznek? Csupán szerencse, semmi érdem? Vagy még ennél is rosszabb?…Ki érti ezt?…                                                                                                 
Elfáradtak és úgy gondolták ideje volna valami pihenőhely után érdeklődni. Útba is igazították őket egy szállóhely felé, aminek Hotel volt a neve. Csupa fény és csupa ragyogás. Alig mertek bemenni. És ahogy ott ácsorogtak a bejárat előtt, láttak egy luxus járgányt ahogy megállt. Szép és finom hölgy szállt ki belőle. Csupa selyem és illat és kellem. Egy szurtos kisfiú ki már régóta ott ácsorgott, odafutott elé. Koszos volt és éhes. Látszott hogy már régóta nem evett és akkor sem sokat. Ruhái rongyosan lógtak girhes csontjain. Szemében a rémület keveredett a reménnyel.  Kezét nyújtotta, de a hölgy könnyedén ellépett mellette. A portás ajtót nyitott a finom dámának, aztán ugyanazzal a mozdulattal intett az egyik sötét öltönyös tagbaszakadt férfi felé, amelyik gyorsan elkergette a kis koldust.                                                                                                                                           
– Szelektív látás, – mondta Anu. – Bizonyára külön kaszthoz tartozik, akik csak egymást látják, a másik kaszthoz tartozót soha.                                                                        
– És ők lennének a vezetők? – töprengett Ea.                                                           
– A bánásmódból ahogyan fogadták, na meg a csomó díszből ami rajta csüngött, úgy gondolom igen.                                                                                                                        
– Szent Teremtő, micsoda világ! Vakok vezetnek, a javakat koncként tépik ki egymás kezéből az adó-vevő teremben jól öltözött haramiák, szórakozásból pedig vetélkedőket tartanak ahol agyonverik egymást. Mi jöhet még?                                              
De ami ezután jött még szomorúbb volt. Mivel elment minden kedvük a hotelben való megpihenéstől, tovább csavarogtak az utcákon. Egy parkhoz értek amely tele volt hatalmas vén fákkal. Anu alig bírt betelni a levelek és a fű üde zöld színével, hát még amikor meglátta a különböző színekben pompázó illatos virágokat. Már éppen kezdett jobb véleménye lenni erről a világról. De a csend és a harmónia nem sokáig tartott. A park közepén hatalmas pódiumon egy csoport lény dübörgött és sivítozott valamilyen szerszámok segítségével. Az egyikük monoton szöveget mormolt és mindannyian ugráltak, mintha dróton rángatták volna őket. A körbe rakott fekete dobozokból meg csak ömlött az idegborzoló lárma. Anu és Ea ijedten csukták be a fülüket, de a színpadot körülvevő lények úgy látszik élvezték a dolgot. Kezüket nyújtogatták, fejüket ingatták, ugráltak és sikoltoztak akárcsak a pódiumon lévők. Az egyik egy tűt vett elő és beleszúrta a karjába. Nem sok idő múlva túlszárnyalva a többit csapkodott és üvöltözött, aztán elnyúlt mint egy törött szárnyú virág. 
Anu és Ea nem várta ki a végét, amilyen gyorsan csak tudtak elinaltak onnan. Szürkülödött. Nemsokára elhagyták a parkot. Egy elég elhagyatott vidékre értek. Kopott enberek botladoztak szemétkupacok között. Néhány házból kiabálás hallatszott és folytogató bűz terjengett. Az egyik szemetes konténer mellett egy ember feküdt rongyokba burkolózva. Anu csak akkor vette észre, amikor belebotlott. A göncökből méltatlankodva mordult  egy hang.
– Bocsánat, – mondta riadtan Anu.                                                                               
– Bocsánat? – A hang gazdája kibontakozott rongyaiból és kiváncsian nézte az idegent. – Bocsánat? Hát téged milyen világból szalajtottak?                                                   
– ZX 112 – mondta Anu automatikusan a bolygólyuk besorolási nevét.                
–	Á, szóval jól sejtettem, egy másik világból jöttél.                                                   
–	Honnan tudtad?                                                                                                        
A csavargó jóízűen felkacagott. 
–  Itt nem szokás bocsánatot kérni. Pláne ezen a vidéken nem. Errefele nem sokat ér az ember. Van belőle elég. Túl sok is. Ha nincs pénzed, hogy megfizesd az élet árát, sem erőd, hogy kiharcold, már csak egy plusz adat vagy a számsorban, amit legjobb minél előbb törülni. Tudod így megy ez nálunk. Amikor nem hozol hasznot, kidobnak mint egy lyukas kesztyűt. Persze elméletileg van biztosítás, meg ilyesmi, de az is csak annak aki meg tudja fizetni. Én eljátszottam az életemet, kiléptem a szabályokból, a magam értékrendje szerint akartam élni, és azt itt nehezen tolerálják. Ebben a világban minden a Pénz: a Hatalom, az Erő és az Isten. És ha nem adod el érte a lelked, az életed, a szíved, akkor véged.
Keserűen felkacagott és körülmutatott a szeméttelepen. 
–   Nézz körül Idegen! Itt fekszik a mi világunk minden értéke! Mert minden ami ér valamit előbb-utóbb ide kerül. Én is ember voltam egykor. Akartam, vágytam valami jobbra, szépre. Szerettem és adtam. Nem szerettek és elvették. Hittem és alkottam. Nem hittek és lerombolták. Most itt vagyok, de sebaj! – Kis flaskót vett elő rongyai közül és jót húzott belőle. – Ez itt orvosság minden fájdalomra. De nektek nem adok. Ez embernek való!
Újból nevetni kezdett, de a nevetése köhögésbe fulladt. Ea riadtan nézte. Sose látott még ilyet. De nemsokára megcsillapult a köhögési roham. A csavargó egy percig pihent, mintha elmélázott volna, aztán csendesen megszólalt újra, de már egyészen komoly volt. 
–   Menjetek el innen Idegenek! Ez a világ nem nektek való. Itt nincs békesség és nincs megbocsátás. Addíg menjetek, amíg mehettek! – Azzal beburkolózott a gönceibe és nem szólt többet.                                                                  
Anu és Ea pedig elindult hazafelé. A lábnyomukat lassan belepte a por, csak egy sárga levél görgött még egy darabig utánuk. Csend lett. Az éjszaka leszállt a földre és elfedte a kopott házfalakat. Az égen egy fénylő pont haladt keresztül, aztán eltűnt. Az idegenek űrhajója már messze járt.
Ea leült az adattovábbító elé és a következő szöveget kopogtatta le a fényes billentyűzeten:
„Jelentés az YX 666, az ottaniak nyelvén Földnek nevezett bolygóról:
A hely igen veszélyes. Az odautazást nem ajánlom. Értelmesnek nevezhető életforma nincs.”