Harmadik mese:
                                                   A Farkas szeme

A Rózsa elgondolkodva rendezgette szirmait.
–   Furcsa világ! – mondta. – Szerinted helyesen tette, hogy eldobta az íjat? Hiszen az mentette meg az életét.
–  Mágus tudta, hogy ő az egésznek csak egy része. És ha ő el is pusztul, az Egész él tovább. De ha kiszakítja magát a Közös Világból amiben él, ha elfeledkezik a fűről, fáról, állatokról és emberekről, a társairól ezen a földön, és csak a maga hasznát nézi, előbb-utóbb az egész világgal együtt önmagát is pusztulásra ítéli.
–  És szerinted, ha nem találják fel a háború eszközeit, nem lenne háború?
–   Ha az ember eltapos egy fűszálat, önmagát tapossa el. Ha felemel egy törött szárnyú madarat, önmagát emeli fel. De a széllel, amely romba akarja dönteni a házát szembe kell szállnia.
–	Nem értem! Hát ugyanaz a törvény nem vonatkozik mindenkire?
– Megpróbálom elmagyarázni. Talán a legegyszerűbb úgy, ha mesélek neked. A Farkasról és a Vadászról. Jó lesz?
–	Nagyon jó!

*          *          *          *          *          *          *          *          *          

Vadászni menni hajnalban érdemes, mikor a puha avarban még világosan kirajzolódnak az állatok nyomai. Az éjszakai ragadozók éppen nyugodni térnek, és a kuvik baljóslatú huhogását felváltja a rigó napot köszöntő trillázó éneke.
 A Vadász így is tett. Vállára vette puskáját, maga mellé parancsolta Szimat nevű kutyáját és elindult az erdőbe. Nemsokára nyomokra lelt. Egy farkaséra, mely magányosan kóborolt a rengetegben. Követni kezdte.  Szimat, a hűséges társ pontosan mutatta az utat. Az ébredező erdő neszeit megtörték a Vadász csizmája alatt roppanó ágak és a kutya lihegése. 
Egy kis idő múlva lassítaniuk kellett. A farkas már közel volt. Néhány lépés és egy tisztáshoz értek. Ott ült a Farkas. Nagy volt és erős. Öreg hím mely sok csatát megélt már. Látott számtalan telet, hóviharokat, az éjszakai hold vadító és sejtelmes fényeit, amikor vonítani kellett, csoportosan és egyedül. Ismerte az éhséget, a hosszú ügetéseket őzek nyomai után, és a tavaszt, az újrakezdést, a gazdag erdő pompázatos színeit és illatát. Most ott ült, nemesen és egyszerűen, a felkelő nappal szemben, mely bíborba vonta az alakját. Ki tudja mire várt?!
A Vadász célzott és lőtt. Egy pillanat volt csupán. A Farkas felvonított és megperdült. Egy percre találkozott a pillantásuk. A Vadászé mely kilépett rejtekéből és a Farkasé. És a Vadász sohasem tudta elfelejteni többé azt a tekintetet. Döbbent volt, szinte kérdő, fájdalmas kínba hajló, még élni akaró, majd megtört, lassan elhomályosuló, aztán üveges, élettelen. A Farkas, mely egy perccel ezelőtt még az erdő ura volt, most már csak egy gyámoltalan szőrcsomó az avarban.
A Vadász lépni akart felé de nem tudott. A trófea ott feküdt a földön. A győzelem ára. Egy maréknyi volt élet. Ennyi?!…És a tisztást belengte az elmúlás misztériuma. Mintha minden halottabbá vált volna egy kissé. A fények fakóbbak, az árnyak hosszabbak, az erdő neszei pedig sejtelmesek és hátborzongatók. A Vadász sarkonfordult és eliramodott hazafelé. Léptei reccsenését és roppanását csak hűséges kutyája lihegése kísérte. Az erdő néma volt. Idegen járt a fák között.
De az emlékek elől nincs menekvés. A Farkas, akitől elvette az életét, részévé vált, mintha az ő életéből élne. Vele evett, vele ivott, vele aludt. A Farkas szemei követték ha a keze simogatni indult. Belevilágítottak az álmaiba és megzavarták az ébrenlétét. Ott voltak mindig, mindenhol, mindenben. Követelően, vádlón, figyelmesen vagy gunyorosan, de ott voltak. Beleégették magukat a lelkébe mint egy billog, amit sohasem lehet többé levetni.
Egy éjszaka, mikor álmában újra vadászni indult és üldözött vadként rohant az erdőn keresztül, szembetalálkozott egy különös lénnyel. Olyan volt mint a saját lelkiismerete, csak sokkal szebb és tisztább. Fényből volt a teste és az arca szelíd. A Vadász csak nézte és tudta, hogy már nagyon régóta ismerik egymást, habár sohasem találkoztak.
–    Ki vagy te? – kérdezte remegve.
–    Aki vigyáz rád, ha te is úgy akarod. Lényed másik arca. A Fény mely benned él, akkor is ha nem tudsz róla. Én vagyok a te jobbik éned.
–    De ha az vagy, hol voltál akkor? Miért nem figyelmeztettél?
–  Benned és körülötted. Mindenhol. De nem jöhetek, csak ha te hívsz. Most itt vagyok, mert hívtál. Látni akartál, hát megláttál. Ilyen egyszerű az egész.
–    De akkor miért nem láttalak?
–    Az ember sok mindenre vágyik. De amire mindennél jobban az az önállóság, a döntés szabadsága. És jól van ez így. Te vagy önnön sorsod teremtője. Az ecset a te kezedben van, te döntöd el hogy milyen színt viszel fel a vászonra. Akkor így döntöttél. Győzni vágytál, és a győzelemhez szükség van valakire akit legyőzhetsz. A harcban az egyik félnek mindig veszítenie kell. Aki harcba fog, annak tisztában kell lennie ezzel.
–  De én Vadász vagyok. Ő pedig Farkas. Ellenség! Le kellett győznöm. Ha nem, ő győz le engem.
–    Megtámadott?
–    Nem. De megtámadhatott volna!
–   Ok nélkül sohasem tette volna meg. Ő Farkas volt, a ragadozók törvényei szerint élt. A Farkasnak az a dolga hogy öljön. Te Ember vagy. Neked az a dolgod, hogy teremts!
–    De nem ezt tettem. 
–    Ezért szenvedsz. Ezért kerestél meg engem. Ezért találtál meg. 
–  Ó kérlek segíts rajtam! Nem bírok így élni! Szabadíts meg a szemeitől, hogy ne kövessenek tovább!
–    Te elvetted az életét, így ő most a te életedből él. A te asztalodnál eszik és a te ágyadban alszik. Részeddé vált, akár a levegő amelyet magadba szívsz. Nem szabadíthatlak meg tőle.
–    De hát ez képtelenség! Hány ember van még rajtam kívül aki ölt, és mégis vígan éli az életét!
–   Vannak emberbőrbe bújtatott farkasok, és farkasbőrbe bújtatott emberek. Te választhatsz közülük attól függően, hogy kit tartasz példaképednek, melyikre akarsz hasonlítani. Az lesz a sorsod. Menj, és válassz sorsot magadnak! – mondta és ezzel eltűnt.
A Vadász pedig elindult. Megkereste újra azt a helyet. Egyedül volt. Nem kellett már kutya ami elvezet, sem fegyver ami megvéd. Nem kellett már az élet sem.
És ott a tisztáson szembetalálkozott Vele. A Farkas társával. Ott ült a fehér csontváz mellett, de nem arra nézett. Szeme messzire révedt, mintha elmúlt korok álmait kereste volna valahol a messzeségben, vad vágtákat és hosszú pihenéseket álmos, meleg nappalokon.
A Vadász kilépett a bokrok közül. A Farkas mintha várta volna, meg se rezzent, csak a szeme lett élesebb és izmai ugrásra készen megmerevedtek. Egy percig így néztek farkasszemet. Aztán a Vadász térdre rogyott, kezeit széttárta, mintha azt mondta volna: tégy velem amit tenni akarsz! Most ő volt az áldozat, a vesztes, a fegyver nélküli, a kiszolgáltatott. A Farkas fogaiban és karmaiban ott volt a halál, az ő kezében semmi. A Farkas tudta ezt, érezte, látta. Egy lépést tette felé, beleszimatolt a levegőbe, végigmérte alakját, kicsinységét és kiszolgáltatottságát. Aztán döntött. Megfordult és elügetett a fák között.
A Vadász pedig ott maradt térdre rogyva. Tudta, feloldozást kapott. Feloldozást a Farkastól. 
Sorsot választott. A Farkasét, mely foggal-körömmel harcol hogyha kell, de sohasem öl szórakozásból, csak a győzelemért, csak a hatalomért. És ismeri az irgalmat.
Végül is mit jelent ez a szó: Ember? Születéstől kapott cím, vagy olyan állapot amit ki kell érdemelni? És ki igazán az? Aki ölni tud, vagy aki megbocsátani?
A Farkas válaszolt.